Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta rīcības apstrīdēšanas kārtība

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 16. jūnija
LĒMUMS
Nr. SKC–2180/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā: 
tiesnese referente Z.Pētersone
tiesnese I.Lauka
tiesnesis N.Salenieks
rakstveida procesā izskatīja [pers. A.] blakus sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2016.gada 13.aprīļa lēmumu, ar kuru atstāts negrozīts Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesas tiesneses 2016.gada 28.janvāra lēmums atteikt pieņemt [pers. A.] prasības pieteikumu pret Latvijas Republikas Veselības ministrijas Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu par rīcības atzīšanu par prettiesisku un morālā kaitējuma atlīdzības piedziņu.
Augstākās tiesas Civillietu departaments
konstatēja
[1] [Pers. A.] 2016.gada 22.janvārī iesniedzis Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesā prasības pieteikumu pret Latvijas Republikas Veselības ministrijas Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu, kurā lūgts atzīt par prettiesisku [pers. A.] nogādāšanu valsts SIA „Rīgas psihiatrijas un narkoloģijas centrs” 2015.gada 13.janvārī un piedzīt morālā kaitējuma atlīdzību 1 euro apmērā.
[1.1] Prasības pieteikumā norādīts, ka [pers. A.] 2015.gada 13.janvārī saskaņā ar Neatliekamās medicīniskās palīdzības ārsta palīdzes [pers. B.] lēmumu prettiesiski piespiedu kārtā nogādāts valsts SIA „Rīgas Psihiatrijas un Narkoloģijas centrs”.
[1.2] Prasītājs tika ievietots valsts SIA „Rīgas Psihiatrijas un Narkoloģijas centrs” uz diviem mēnešiem, ko viņš uzskata par būtisku kaitējumu cilvēktiesībām, par ko pienākas morālā kaitējuma kompensācija.
[1.3] [Pers. A.] sūdzību izskatījusi Veselības ministrija, iesakot griezties Veselības inspekcijā. [Pers. A.] iesniedzis sūdzību Veselības inspekcijā, bet saņēmis divus paziņojumus par administratīvā akta izdošanas termiņa pagarināšanu.
[2] Ar Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesas tiesneses 2016.gada 28.janvāra lēmumu atteikts pieņemt [pers. A.] prasības pieteikumu pret Veselības ministrijas Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu par rīcības atzīšanu par prettiesisku un morālā kaitējuma atlīdzības piedziņu.
Lēmums pamatots ar šādiem motīviem.
[2.1] Saskaņā ar likuma „Par tiesu varu” 7.panta pirmo daļu administratīvajās lietās tiesa veic kontroli pār izpildvaras darbību, kas attiecas uz konkrētu publiski tiesisku attiecību (administratīvā akta vai iestādes faktiskās rīcības) tiesiskumu un pamatotību, kā arī noskaidro personas publiski tiesiskos pienākumus un tiesības.
[2.2] No [pers. A.] prasības pieteikuma izriet, ka iesniedzējs apstrīd Latvijas Republikas Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta, kas saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 1.panta devīto daļu uzskatāms par publisko tiesību subjektu, publiski tiesiskās attiecības (nogādāšanas uz valsts SIA „Rīgas psihiatrijas un narkoloģijas centrs”) tiesiskumu un pamatotību.
Tā kā iesniedzējs apstrīd publiska tiesību subjekta publiski tiesiskas attiecības tiesiskumu un pamatotību, iesniegtā prasības pieteikuma pamatā ir administratīva, nevis civiltiesiska rakstura strīds.
[2.3] Atbilstoši Pacientu tiesību aizsardzības likuma 16.pantam pacientam ir tiesības uz atlīdzību par viņa dzīvībai vai veselībai nodarīto kaitējumu (arī morālo kaitējumu). Šādus pacientu pieprasījumus izskata Nacionālais veselības dienests.
[2.4] Savukārt Pacientu tiesību aizsardzības likuma 18.panta trešā daļa noteic, ka šajā likumā noteikto tiesību vai no tām izrietošo ar ārstniecību saistīto interešu aizstāvēšanai persona ne vēlāk kā divu gadu laikā no tiesību vai interešu aizskāruma dienas ir tiesīga iesniegt sūdzību Veselības inspekcijā. Ministru kabineta noteikumu Nr. 76 „Veselības inspekcijas nolikums” 4.3.punkts paredz, ka Veselības inspekcijai atbilstoši kompetencei ir pienākums izskatīt fizisko un juridisko personu sūdzības, iesniegumus, priekšlikumus.
[2.5] Apstākļos, kad iesniegtā pieteikuma pamatā nav civiltiesiska strīda, atbilstoši Civilprocesa likuma 23.panta pirmajai daļai konkrētā strīda izskatīšana nav pakļauta tiesai, un, pamatojoties uz Civilprocesa likuma 132.panta pirmās daļas 1.punktu, prasības pieteikumu jāatsaka pieņemt.
[2.6] Administratīvā rakstura strīds izšķirams Administratīvā procesa likumā noteiktajā kārtībā, līdz ar to [pers. A.] pieteikums būtu iesniedzams Administratīvajā rajona tiesā. Kā izriet no prasības pieteikuma, iesniedzējs jau ir vērsies Veselības inspekcijā, kas ir pieņēmusi sūdzību izskatīšanai. Pēc Veselības inspekcijas veiktās pārbaudes būtu izvērtējams, vai pastāv pamats strīda izšķiršanai tiesā Administratīvā procesa likumā noteiktajā kārtībā.
[3] Par minēto lēmumu [pers. A.] iesniedzis blakus sūdzību, lūdzot lēmumu atcelt.
[4] Ar Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2016.gada 13.aprīļa lēmumu Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesas tiesneses 2016.gada 28.janvāra lēmums atstāts negrozīts, bet [pers. A.] blakus sūdzība noraidīta.
Apgabaltiesa saskaņā ar Civilprocesa likuma 447.1panta otro daļu pievienojusies pirmās instances tiesas tiesneses lēmumā ietvertajiem motīviem un papildus norādījusi turpmākos argumentus.
[4.1] Saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 1.panta devīto daļu Latvijas Republikas Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests uzskatāms par publisko tiesību subjektu. Līdz ar to iesniegtā prasības pieteikuma pamatā ir strīds, kas izriet no administratīvi tiesiskajām attiecībām, kas izskatāms Administratīvā procesa likumā noteiktajā kārtībā, tādējādi nodrošinot administratīvās tiesas kontroli pār iestādes rīcības atbilstību cilvēka pamattiesību aizsardzības standartiem.
[4.2] Administratīvā procesa likuma 89.panta pirmā daļa noteic, ka faktiskā rīcība ir iestādes rīcība publisko tiesību jomā, kas neizpaužas tiesību akta veidā un kas ir vērsta uz faktisko seku radīšanu, ja privātpersonai uz šo rīcību ir tiesības vai šīs rīcības rezultātā ir radies vai var rasties personas subjektīvo tiesību vai tiesisko interešu aizskārums.
No minētās tiesību normas izriet, ka viena no faktiskās rīcības pazīmēm ir „iestāde”. Tātad, ja prasība tiek celta pret iestādi, kas ir publisko tiesību subjekts, un par tās faktisko rīcību, tad saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 2.panta otro daļu prasītājam jāgriežas administratīvajā tiesā, ievērojot Administratīvā procesa likuma noteikumus.
[4.3] Par nepamatotu atzīstams blakus sūdzības iesniedzēja arguments, ka, atsakot pieņemt prasības pieteikumu vispārējās jurisdikcijas tiesā, tiek pārkāptas Satversmes 92.pantā garantētās tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā. Prasītājam ir tiesības savas aizskartās vai ierobežotās tiesības aizstāvēt nevis tādā kārtībā, kādā viņš vēlas, vai subjektīvi uzskata par lietderīgu, bet kārtībā, kādu noteicis likums.
[4.4] Augstākās tiesas Senāta 2011.gada 9.marta lēmumā lietā Nr. SKC-818/2011, uz kuru ir atsauce blakus sūdzībā, konstatētie apstākļi atšķiras no izskatāmās lietas. Lēmumā atzīts, ka vispārējās jurisdikcijas tiesa, pildot tiesu varas funkciju, nav pakļauta administratīvās tiesas kontrolei. Tiesa nav atzīstama par valsts publisko tiesību subjektu.
[4.5] Konstatējot, ka lietas izskatīšanas priekšmets izriet no administratīvi tiesiskajām attiecībām, atlīdzinājumu par morālo kaitējumu, ko sūdzības iesniedzējs lūdzis piedzīt sakarā ar iestādes faktisko rīcību, viņam ir tiesības prasīt administratīvajā tiesā, kurai ar likumu ir tiesības šādus prasījumus izspriest.
[5] Par šo lēmumu [pers. A.] iesniedzis blakus sūdzību, lūdzot lēmumu atcelt. Blakus sūdzība pamatota ar šādiem argumentiem.
[5.1] No Augstākās tiesas 2014.gada tiesu prakses apkopojuma „Morālā kaitējuma atlīdzināšana civillietās” izriet, ka gadījumā, kad aizskārums ir saistīts ar valsts iestādes (amatpersonas) rīcību, kas veikta publisko tiesību jomā, bet neattiecas uz valsts pārvaldes jomu, prasījums par morālā kaitējuma atlīdzināšanu ir pakļauts izskatīšanai tiesā civilprocesuālajā kārtībā (apkopojuma 3.7.punkts).
Priekšnoteikumus prasībai par morālā kaitējuma atlīdzināšanu rada arī cilvēktiesību aizskārumi psihiatriskās palīdzības un ārstēšanas jomā, it sevišķi, ja palīdzība saistīta ar personu ievietošanu ārstniecības iestādē (apkopojuma 4.2.5.punkts).
Pamatu prasībai par morālā kaitējuma atlīdzību rada personas nepamatota ievietošana psihiatriskajā ārstniecības iestādē. Psihiatriskās palīdzības sniegšana bez pacienta piekrišanas iespējama tikai izņēmuma gadījumos, kad konstatēti akūti psihiskās darbības traucējumi, kas apdraud pacienta dzīvību un kuriem raksturīga agresīva rīcība vai pašnāvības mēģinājums (apkopojuma kopsavilkuma 22.punkts).
[5.2] Tiesa nepamatoti bez ievērības atstājusi iesniedzēja atsauci uz Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2013.gada 18.oktorbra spriedumu lietā Nr. SKC-216/2013, kurā konstatējami izskatāmajai lietai līdzīgi faktiskie apstākļi un kurā tiesa secinājusi, ka, ja bez objektīva pamata tiek veikta medicīniska iejaukšanās pacientam bez viņa piekrišanas, tad tas ir tiesību aizskārums, par kuru iestājas civiltiesiskā atbildība (Civillikuma 1635.pants, Satversmes 92.pants).
[5.3] Latvijas Republikas Tiesībsargs ir konstatējis vairākus gadījumus, kad personas pamattiesību aizskāruma gadījumā personām nav pieejams īpašs atlīdzības pieprasīšanas mehānisms. Šādos gadījumos Tiesībsargs iesaka personām vērsties vispārējās jurisdikcijas tiesā, pamatojoties uz Satversmes 92.panta trešo teikumu, saskaņā ar kuru nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu. Šī norma tiek piemērota patstāvīgi.

[6] Augstākās tiesas Civillietu departaments, izvērtējis blakus sūdzību un pārējos lietas materiālus, atzīst, ka Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2016.gada 13.aprīļa lēmums ir atstājams negrozīts, bet [pers. A.] blakus sūdzība noraidāma.
[7] Civilprocesa likuma 1.panta pirmajā daļā un 127.panta pirmajā daļā noteikts, ka prasība vispārējās jurisdikcijas tiesā ceļama tikai tad, ja aizskartas vai apstrīdētas personas civilās tiesības, proti, civiltiesisks strīds saistīts ar noteiktām civiltiesiskām attiecībām.
Civiltiesības jeb privāttiesības ir tiesību daļa, kas regulē līdztiesīgu dalībnieku savstarpējās tiesiskās attiecības. Pretstatā civiltiesībām, kas noteic līdztiesīgu subjektu attiecības, publiskās tiesības regulē subordinācijas jeb pakļautības attiecības starp valsti vai ar valsts varas pilnvarām apveltītu subjektu un indivīdu (K.Balodis. Ievads civiltiesībās. – Rīga: Apgāds Zvaigzne ABC, 2007, 20.-21.lpp.).
Civilprocesa likuma 23.pantā vēlreiz norādīts, ka tiesai pakļauti tieši civiltiesiski strīdi. Sabiedriskajās attiecībās var būt arī cita rakstura strīdi, tostarp par iespējamiem tiesību vai interešu aizskārumiem administratīvajās attiecībās vai kriminālprocesa virzības gaitā. Tie nav risināmi civilprocesa kārtībā (Civilprocesa likuma komentāri. I daļa (I-28.nodaļa). Sagatavojis autoru kolektīvs prof. K.Torgāna zinātniskajā redakcijā. – Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2011, 497.lpp.).
[8] Rīgas apgabaltiesa pamatoti secinājusi, ka strīds nav pakļauts izskatīšanai civilprocesa kārtībā vispārējās jurisdikcijas tiesā, bet gan administratīvā procesa kārtībā. Civillietu departamenta ieskatā pareizi ir tiesas motīvi, ka Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests saskaņā ar Administratīvā procesa likuma 1.panta devīto daļu uzskatāms par publisko tiesību subjektu.
[8.1] No prasības pieteikuma redzams, ka prasība celta par Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta rīcības, nogādājot [pers. A.] 2015.gada 13.janvārī valsts SIA „Rīgas psihiatrijas un narkoloģijas centrs”, atzīšanu par prettiesisku, un šajā sakarā rādītā morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
[8.2] Saskaņā ar Ministru kabineta 2013.gada 17.decembra noteikumu Nr. 1529 „Veselības aprūpes organizēšanas un finansēšanas kārtība” 117.punktu Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests (brigāde) nogādā personu neatliekamās medicīniskās palīdzības sniegšanai uz tuvāko atbilstošo ārstniecības iestādi, ņemot vērā personas veselības stāvokli un dienesta līgumos ar ārstniecības iestādēm minētos nosacījumus.
Saskaņā ar Ministru kabineta 2009.gada 15.decembra noteikumu Nr. 1480 „Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta nolikums” 1.punktu Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests ir veselības ministra pakļautībā esoša tiešās pārvaldes iestāde. Noteikumu 2.punkts paredz, ka dienesta darbības mērķis ir īstenot vienotu valsts politiku neatliekamās medicīniskās palīdzības un katastrofu medicīnas jomā.
Minētie noteikumi, cita starpā, paredz, ka dienests organizē un nodrošina neatliekamo medicīnisko palīdzību iedzīvotājiem pirmsslimnīcas etapā (3.1., 4.1.punkts), ārkārtas medicīniskajās situācijās organizē personu pārvešanu uz ārstniecības iestādi, kurā iespējams sniegt nepieciešamo medicīnisko palīdzību (4.3.punkts), kā arī atbilstoši kompetencei izskata fizisko un juridisko personu sūdzības un iesniegumus (4.28.punkts).
[8.3] No minētajām tiesību normām redzams, ka, nogādājot [pers. A.] ārstniecības iestādē, Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests kā veselības ministra pakļautībā esoša tiešās pārvaldes iestāde ir īstenojusi savu pamatfunkciju – valsts deleģējumu neatliekamās medicīniskās palīdzības jomā.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka šajā sakarā starp [pers. A.] un Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu pastāv privāttiesiskas attiecības. Privātpersonas un valsts pārvaldes iestādes kā publisko tiesību subjekta tiesiskās attiecības sakarā ar [pers. A.] nogādāšanu valsts SIA „Rīgas psihiatrijas un narkoloģijas centrs” izriet no administratīvi tiesiskajām attiecībām, kādēļ šī rīcība arī apstrīdama administratīvi procesuālajā kārtībā.
Vienlaikus, tā kā Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests ir tiešās pārvaldes iestāde, tad nav pamatota blakus sūdzības iesniedzēja atsauce uz Augstākās tiesas 2014.gada tiesu prakses apkopojuma „Morālā kaitējuma atlīdzināšana civillietās” 3.7.punktu par to, ka gadījumā, kad aizskārums ir saistīts ar valsts iestādes (amatpersonas) rīcību, kas veikta publisko tiesību jomā, bet neattiecas uz valsts pārvaldes jomu, prasījums par morālā kaitējuma atlīdzināšanu ir pakļauts izskatīšanai tiesā civilprocesuālajā kārtībā.
[9] Nav pamatota blakus sūdzības iesniedzēja atsaukšanās uz Satversmes 92.pantu, ka, liedzot tiesības iesniegt prasību civilprocesuālajā kārtībā, tiek liegtas tiesības uz tiesu. Satversmes 92.pants ietver vispārēju normu par personas tiesībām vērsties tiesā savu tiesību aizsardzībai, taču likumdevējs ir konkretizējis kārtību, kādā izskatāmi dažāda rakstura strīdi un bezstrīda jautājumi, tostarp noteicis šo jautājumu pakļautību dažādām iestādēm un tiesām.
Civilprocesa likuma 1.panta pirmajā daļā, 23.panta pirmajā daļā un 127.panta pirmajā daļā nostiprinātas tiesības tiesā civilprocesuālā kārtībā prasīt personas aizskarto vai apstrīdēto civilo tiesību vai ar likumu aizsargāto interešu aizsardzību.
No minētā izriet, ka tiesai nav pienākuma pieņemt un izspriest pēc būtības jebkuru jautājumu un ka personai ir tiesības savas aizskartās, ierobežotās vai apstrīdētās tiesības aizstāvēt nevis tādā kārtībā, kādā tā vēlas, vai kādu tā subjektīvi uzskata par lietderīgāko, bet gan tādā kārtībā, kādu noteicis likumdevējs.
[10] Saskaņā ar Pacientu tiesību aizsardzības likuma 18.panta otro daļu persona savu tiesību un likumisko interešu aizstāvēšanai attiecīgo faktisko rīcību, ja šajā likumā nav noteikts citādi, var apstrīdēt Veselības inspekcijā; Veselības inspekcijas lēmumu var pārsūdzēt tiesā.
[Pers. A.] pats prasības pieteikumā norādījis, ka ir vērsies Veselības inspekcijā, kas ir pieņēmusi sūdzību izskatīšanai. No Tiesu informatīvās sistēmas redzams, ka [pers. A.] ir pārsūdzējis Veselības inspekcijas lēmumu administratīvajā tiesā. Ar Administratīvās rajona tiesas tiesneses 2016.gada 30.marta lēmumu nolemts pieņemt [pers. A.] pieteikumu un ierosināt administratīvo lietu (lietas Nr. A420176816). Tātad [pers. A.] jau realizē savas tiesības konkrētā gadījuma sakarā administratīvi procesuālajā kārtībā.
[11] Lai arī ir pamatots blakus sūdzības iesniedzēja arguments, ka apgabaltiesa nav lēmumā motivējusi, kādēļ bez ievērības atstājusi blakus sūdzības iesniedzēja atsaukšanos uz Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2013.gada 18.oktobra spriedumu lietā Nr. SKC-216/2013, tomēr Civillietu departamenta ieskatā tam nav nozīmes lietā, jo minētais spriedums nav attiecināms uz konkrēto gadījumu sakarā ar atšķirīgiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem.
Lietā Nr. SKC-216/2013 bija strīds starp pacientu un stacionāro ārstniecības iestādi, nevis starp personu un Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienestu kā šajā lietā, turklāt strīds bija par pacienta stacionēšanu, nevis par brigādes veikto pacienta nogādāšanu ārstniecības iestādē, kā tas ir izskatāmajā lietā.
No Ārstniecības likuma, jo īpaši tā 67.panta otrās daļas un 68.panta trešās daļas, kā arī Ministru kabineta 2013.gada 17.decembra noteikumu Nr. 1529 „Veselības aprūpes organizēšanas un finansēšanas kārtība” 113.punkta izriet, ka lēmumu par personas ievietošanu jeb stacionēšanu ārstniecības iestādē pieņem stacionārā ārstniecības iestāde, nevis Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests. Līdz ar to Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests nav atbildīgs par personas stacionēšanu, šis dienests veic tikai nogādāšanu uz ārstniecības iestādi.
Prasības pieteikumā [pers. A.] lūdzis atzīt par prettiesisku viņa nogādāšanu valsts SIA „Rīgas psihiatrijas un narkoloģijas centrs”, ko veica Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienests, nevis viņa stacionēšanu, kuru, iespējams (par to pierādījumi nav iesniegti), veica ārstniecības iestāde.
Līdz ar to nav pamatoti blakus sūdzības argumenti, kas attiecas uz stacionēšanu – atsauces uz Augstākās tiesas 2014.gada tiesu prakses apkopojuma „Morālā kaitējuma atlīdzināšana civillietās” 4.2.5.punktu, apkopojuma kopsavilkuma 22.punktu un Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2013.gada 18.oktorbra spriedumu lietā Nr. SKC-216/2013.
[12] Ievērojot minēto, Civillietu departaments atzīst par pareizu apgabaltiesas secinājumu, ka strīds nav pakļauts vispārējās jurisdikcijas tiesai, kas ir pamats atteikt pieņemt [pers. A.] prasības pieteikumu, pamatojoties uz Civilprocesa likuma 132.panta pirmās daļas 1.punktu. Šādos apstākļos ir piemērojams Civilprocesa likuma 448.panta pirmās daļas 1.punkts, saskaņā ar kuru Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2016.gada 13.aprīļa lēmums ir atstājams negrozīts, bet blakus sūdzība noraidāma.
Ņemot vērā iepriekš minēto un pamatojoties uz Civilprocesa likuma 447.panta pirmo daļu, 447.1panta pirmo daļu, 448.panta pirmās daļas 1.punktu, Augstākās tiesas Civillietu departaments
nolēma
Atstāt negrozītu Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2016.gada 13.aprīļa lēmumu, bet [pers. A.] blakus sūdzību noraidīt.
Lēmums nav pārsūdzams.

Tiesību normu, tiesas nolēmumu un tiesu prakses apkopojumu saraksts

Latvijas Republikas Satversmes 92.pants

Administratīvā procesa likuma 1.panta devītā daļa

Ārstniecības likuma 67.panta otrā daļa
68.panta trešā daļa

Civilprocesa likuma 1.panta pirmajā daļa
23.pants
127.panta pirmā daļa
132.panta pirmās daļas 1.punkts
447.panta pirmā daļa
447.1panta pirmā daļa
448.panta pirmās daļas 1.punkts

Pacientu tiesību aizsardzības likuma 18.panta otrā daļa

Ministru kabineta 2013.gada 17.decembra noteikumi Nr. 1529 „Veselības aprūpes organizēšanas un finansēšanas kārtība” 

Ministru kabineta 2009.gada 15.decembra noteikumi Nr. 1480 „Neatliekamās medicīniskās palīdzības dienesta nolikums” 

Augstākās tiesas 2014.gada tiesu prakses apkopojuma „Morālā kaitējuma atlīdzināšana civillietās”

Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2013.gada 18.oktobra spriedumu lietā Nr. SKC-216/2013

Administratīvās rajona tiesas lieta Nr. A420176816.