Fiktīva darījuma pazīmes

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 30. jūnija
SPRIEDMUMS
Lieta Nr. C31379412
SKC–608/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā:
tiesnesis referents A.Strupišs 
tiesnese V.Cīrule
tiesnese I.Lauka
rakstveida procesā izskatīja civillietu sakarā ar maksātnespējīgās SIA „MK FASTEN” administratora kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2014.gada 15.oktobra spriedumu maksātnespējīgās SIA „MK FASTEN” administratora prasībā pret SIA „LORENCO” par darījumu, aktu un rēķinu-faktūru atzīšanu par spēkā neesošiem.
Civillietu departaments
konstatēja
[1] Maksātnespējīgās SIA „MK FASTEN” administrators 2012.gada 14.martā cēlis tiesā prasību pret SIA „LORENCO” par darījumu atzīšanu par spēkā neesošiem, kurā lūdzis atzīt par spēkā neesošiem:
- starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju 2009.gada 3.februārī parakstīto būvniecības līgumu Nr.03022009 par kopējo summu 35 600 Ls;
- starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju 2009.gada 23.aprīlī parakstīto aktu par izpildīto darbu pieņemšanu par kopējo summu 35 600 Ls;
- atbildētājas 2009.gada 23.aprīlī SIA „MK FASTEN” izrakstīto rēķinu-faktūru Nr.36-20092304 par kopējo summu 35 600 Ls;
- darījumu starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju par teritorijas sagatavošanu un drenāžas pārbaudi, par kuru atbildētāja 2009.gada 13.maijā SIA „MK FASTEN” izrakstījusi rēķinu-faktūru Nr.43-20091305 par kopējo summu 31 000,01 Ls;
- 2009.gada 13.maija aktu par izpildīto darbu pieņemšanu starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju par kopējo summu 31 000,01 Ls;
- Atbildētājas 2009.gada 13.maijā SIA „MK FASTEN” izrakstīto rēķinu-faktūru Nr.43-20091305 par kopējo summu 31 000,01 Ls;
- starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju 2009.gada 4.aprīlī parakstīto būvniecības līgumu Nr.13/04.2009 ar līgumam pievienoto tāmi par kopējo summu 23 800 Ls;
- 2008.gada 20.maija aktu par izpildīto darbu pieņemšanu starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju par kopējo summu 23 800 Ls;
- atbildētājas 2009.gada 20.maijā SIA „MK FASTEN” izrakstīto rēķinu-faktūru Nr.36-20092304 par kopējo summu 23 800 Ls;
- piedzīt no atbildētājas visus tiesāšanās izdevumus.
Prasība pamatota ar šādiem apstākļiem.
[1.1] Ar Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesas 2010.gada 3.jūnija lēmumu par SIA “MK FASTEN” administratoru iecelts Mārtiņš Bunkus, savukārt ar 2010.gada 16.jūnija spriedumu pasludināts maksātnespējīgās SIA „MK FASTEN” maksātnespējas process no 2010.gada 29.maija.
[1.2] Iepazīstoties ar maksātnespējīgās SIA „LORENCO” grāmatvedības un lietvedības dokumentiem, administrators konstatējis, ka SIA „MK FASTEN” lietvedībā ir turpmāk minētie dokumenti.
Starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju 2009.gada 3.februārī parakstītais būvniecības līgums Nr.03022009 ar atbildētājs vienpusēji parakstītu tāmi pielikumā par kopējo summu 35 600 Ls un akts par izpildīto darbu pieņemšanu, kā arī atbildētājas 2009.gada 23.aprīlī izrakstītais rēķins-faktūra Nr.36-20092304 par jumta remontu par kopējo summu 35 600 Ls.
Atbildētājas 2009.gada 13.maijā izrakstītais rēķins-faktūra Nr.43-20091305 par teritorijas sagatavošanu un drenāžas pārbaudi par kopējo summu 31 000,01 Ls, atbildētājas vienpusēji parakstīta tāme bez datuma par kopējo summu 31 000 Ls un 2009.gada 13.maija akts par izpildīto darbu pieņemšanu.
Starp SIA „MK FASTEN” un atbildētāju parakstītais būvniecības līgums Nr.13/04.2009 ar tāmi pielikumā par kopējo summu 23 800 Ls un 2008.gada 20.maija akts par izpildīto darbu pieņemšanu, kā arī atbildētājas 2009.gada 20.maijā izrakstītais rēķins-faktūra Nr.36-20092304 par kopējo summu 23 800 Ls.
No grāmatvedības dokumentiem redzams, ka SIA „MK FASTEN” samaksājis atbildētājai 90 399,98 Ls astoņos maksājumos.
[1.3] Valsts ieņēmumu dienesta 2001.gada 29.marta lēmums Nr.23.20.3/15062 apstiprina, ka ieraksti grāmatvedības reģistros attiecībā uz iepriekš minētiem darījumiem veikti izmantojot dokumentus, kuros norādīta nepatiesa, noskaidrotajiem apstākļiem neatbilstoša informācija.
Saskaņā ar atbildētājas amatpersonas [pers. A] 2009.gada 10.septembrī Valsts ieņēmumu dienesta Finanšu policijas pārvaldē sniegtajām liecībām viņš, kā atbildētājas vienīgā amatpersona, nav parakstījis sabiedrības dokumentus un nav pilnvarojis citu personu veikt saimniecisko darbību sabiedrības vārdā.
Atbilstoši Civillikuma 1404. un 1405.pantam par tiesisku darījumu var uzskatīt tikai tādu, kas noslēgts ar sabiedrības amatpersonu vai attiecīgi pilnvarotu personas izteiktu gribu. Lietā iesniegtie pierādījumi apstiprina, ka atbildētājas vārdā darījumu nav parakstījusi tās amatpersona vai pilnvarots pārstāvis. Ja dalībnieka griba darījumā iztrūkst, nevar uzskatīt, ka darījums ticis noslēgts. Nevar uzskatīt, ka darījums ir ticis apstiprināts.
Apstrīdēto darījumu un fiktīvo dokumentu parakstīšanas mērķis ir bijis pretējs labiem tikumiem, un vērsts uz to, lai apietu likumu, šie darījumi ir uzskatāmi par neatļautu un nepieklājīgu darbību, kas nevar būt par darījuma priekšmetu, līdz ar to saskaņā ar Civillikuma 1415., 1592.pantu atzīstami par spēkā neesošiem.
[1.4] Pamats atzīt apstrīdētos darījumus un dokumentus par spēkā neesošiem izriet arī no Maksātnespējas likuma 92.panta pirmās daļas 2.punkta. Apstrīdētie darījumi slēgti piecu gadu laikā pirms SIA „MK FASTEN” maksātnespējas procesa iesākšanās dienas, ar apstrīdēto darījumu un dokumentu parakstīšanu SIA „MK FASTEN” ir nodarīti zaudējumi 90 399,98 Ls, jo atbildētāja nav faktiski sniegusi pakalpojumus, kurus SIA „MK FASTEN” apmaksājusi, kā arī atbildētājai bija zināms, vai tai bija jāzina, ka ar apstrīdētajiem darījumiem un dokumentiem parādniecei tiek nodarīti zaudējumi apstrīdētā darījuma summas apmērā.
[1.7] Prasība pamatota ar Civillikuma 1., 5., 1404., 1405., 1406., 1407., 1410., 1415., Maksātnespējas likuma 62.panta otro daļu, 92.panta pirmās daļas 2.punktu, 93.panta otro daļu un likuma „Par grāmatvedību” 2. un 7.pantu.
[2] Ar Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2012.gada 9.oktobra lēmumu [pers. B] pieaicināts lietā kā trešā persona.
Ar Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesas 2012.gada 15.novembra lēmumu [pers. C] pieaicināts lietā kā trešā persona bez patstāvīgiem prasījumiem atbildētāja pusē.
[3] Ar Rīgas pilsētas Zemgales priekšpilsētas tiesas 2014.gada 4.februāra spriedumu prasība noraidīta.
Spriedums pamatots ar šādiem argumentiem.
[3.1] Prasībā norādīts uz atbildētājas amatpersonas [pers. A] paskaidrojumiem Valsts ieņēmumu dienesta Finanšu policijai, kuros viņš ir sniedzis liecības, ka nevar paskaidrot, kas sagatavojis un slēdzis darījumus atbildētājas vārdā laikā, kad bijis vienīgā amatpersona ar tiesībām pārstāvēt sabiedrību.
Atbilstoši Civilprocesa likuma 104.panta pirmajai daļai un 95.panta otrajai daļai pierādījumi ir iegūstami, veicot rokraksta ekspertīzi, kas izskatāmajā lietā netika veikta. Lietā nav iegūtas liecinieka [pers. A] liecības par to, ka viņš apstrīdētos darījumus nav parakstījis. Līdz ar to nav pamata atzīt, ka tiesā apstrīdētos darījumus, aktus un rēķinus atbildētājas vārdā nav parakstījis [pers. A] vai viņa pilnvarota persona.
[3.2] Valsts ieņēmumu dienesta 2010.gada 29.marta lēmums Nr.23.20.3/15062 nevar būt pamats apstrīdēto darījumu atzīšanai par spēkā neesošiem, jo ar minēto lēmumu Valsts ieņēmumu dienests savas kompetences ietvaros ir izvērtējis apstākļus par sabiedrību grāmatvedības dokumentu atbilstību normatīvo aktu prasībām.
[3.3] Atbildētājas amatpersonas [pers. A] paskaidrojumi Valsts ieņēmumu dienesta Finanšu policijai un Valsts ieņēmumu dienesta lēmums ir vienīgie prasītāja iesniegtie dokumenti, uz kuru pamata administrators lūdzis atzīt apstrīdētos darījumus par spēkā neesošiem. Tie nevar tikt atzīti par pierādījumiem prasībā apstrīdēto darījumu atzīšanai par spēkā neesošiem, tāpēc prasība ir noraidāma.
Nav konstatēts, ka darījumus, aktus un rēķinus nav noslēgusi darījuma slēdzējpuse. Līgumi un uz to pamata parakstītie akti un izsniegtie rēķini Civillikuma 1415., 1592.pantu izpratnē nav atzīstami par pretlikumīgu, neatļautu vai nepieklājīgu darbību.
[4] Izskatījusi lietu sakarā ar SIA „MK FASTEN” administratora apelācijas sūdzību, Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija ar 2014.gada 15.oktobra spriedumu prasību noraidījusi.
Spriedums pamatots ar šādiem argumentiem.
[4.1] Apelācijas instances tiesa saskaņā ar Civilprocesa likuma 432.panta piekto daļu atzinusi, ka zemākās instances tiesas spriedumā ietvertais pamatojums ir pareizs un pilnībā pietiekams, un pievienojusies zemākas instances tiesas sprieduma motivācijai. Pirmās instances tiesa pareizi konstatējusi lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus.
[4.2] Nepamatots ir apelācijas sūdzības arguments, ka pirmās instance tiesai bija jāņem vērā, kādēļ nebija iespējams veikt [pers. A] rokraksta ekspertīzi un viņu nopratināt kā liecinieku, jo fiziski šādu personu nebija iespējams atrast pat policijai. Nav pamata atzīt darījumu par spēkā neesošu tikai tāpēc, ka prasītājam nav izdevies pierādīt savu prasījumu pamatotību, proti, iesniegt atzinumu par [pers. A] rokraksta ekspertīzi un [pers. A] nopratināt kā liecinieku.
[4.3] Prasītājs nav iesniedzis pierādījumus, ka [pers. A] strīdus darījumus būtu noslēdzis pretēji Civillikuma 1.pantā noteiktajam labas ticības principam.
Apelācijas instances tiesā netika iesniegti jauni pierādījumi, ka ar rakstveida pierādījumiem lietā apstiprinās fakts, ka atbildētāja amatpersona nav slēgusi un nav izpildījusi apstrīdētos darījumus ar prasītāju. Pirmās instances tiesa atzinusi, ka jebkādi fizisko vai juridisko personu pārstāvju rakstveida paskaidrojumi valsts institūcijām par to, ka personas nav parakstījušas darījumus vai jebkādus citus juridiskos dokumentus, nevar kalpot par pierādījumu, ka attiecīgā persona darījumu nav slēgusi.
[4.4] Nepamatots ir apelācijas sūdzības arguments par to, ka pirmās instances tiesa nav vērtējusi atbildētājas vienīgo reģistrēto saimnieciskās darbības veidu, kas ir apģērbu mazumtirdzniecība specializētajos veikalos, lai gan pakalpojumi sniegti būvniecības jomā, un to, ka apstrīdēto darījumu parakstīšanas periodā sabiedrībai bijis viens darbinieks, turklāt atbildētāja nekad nav bijusi reģistrēta būvkomersantu reģistrā.
Attiecīgā darbības veida norāde nav priekšnoteikums, lai noslēgtu un izpildītu darījumu. Darbinieku skaits nav uzskatāms par faktu, kas liecinātu par darījuma fiktīvo dabu. Prasītājs nav norādījis, kuri bija tie darbi, kuru dēļ atbilstoši Būvniecības likuma 10.panta pirmajai daļai bija nepieciešama reģistrācija būvkomersantu reģistrā.
[4.5] Atbilstoši Valsts pārvaldes iekārtas likuma 10.panta pirmajai daļai valsts pārvaldes iestādes ir tiesīgas darboties tikai normatīvajos aktos noteiktās kompetences ietvaros. Tādēļ nav pamatots arguments par likumā „Par Valsts ieņēmumu dienestu” un likumā „Par pievienotās vērtības nodokli” noteiktās Valsts ieņēmumu dienesta kompetences sašaurināšanu.
Likuma „Par pievienotās vērtības nodokli” 8.5 pants (redakcijā līdz 2012.gada 31.decembrim) un likuma „Par grāmatvedību” 2.pants, uz kuriem ir atsauce apelācijas sūdzībā noteic kārtību, kāda Valsts ieņēmumu dienestam jāņem vērā izvērtējot apstākļus, lai varētu atskaitīt priekšnodokli, taču neviena no šīm tiesību norām nenoteic, ka atteikums atskaitīt PVN priekšnodokli, būtu nepārprotami saistāms ar darījuma atzīšanu par spēkā neesošu.
Valsts ieņēmumu dienesta kompetence noteikta likumā „Par Valsts ieņēmumu dienestu” 2.pantā un tajā nav noteikta kompetence izvērtēt darījumu spēkā esamību.
Pirmās instances tiesa vadījusies no judikatūras atziņas, ka nav pareizs apgalvojums, ka mantas samazinājums sabiedrībai radies brīdī, kad stājies spēkā Valsts ieņēmumu dienesta lēmums par pienākuma uzlikšanu iemaksāt budžetā noteikto summu. (Augstākās tiesas Senāta spriedums lietā Nr. SKC-102/2009). No Valsts ieņēmumu dienesta dokumentiem nevar izdarīt secinājumus par darījumu spēkā esamību.
[4.6] Nepamatots ir apelācijas sūdzības arguments par to, ka pirmās instances tiesa spriedumā nav sniegusi savu viedokli novedis pie nepareiza sprieduma taisīšanas.
Atbilstoši Maksātnespējas likuma (redakcijā spēkā līdz 2010.gada 1.novembrim) 92.panta pirmās daļas 2.punktam bija pienākums celt prasību, tāpēc nav nepieciešams sniegt atsevišķu juridisko novērtējumu par tiesību normu, kas nosaka administratora kompetenci, jo lietā par to nav strīda.
[5] Kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2014.gada 15.oktobra spriedumu iesniedzis SIA „MK FASTEN” administrators, pārsūdzot spriedumu pilnā apjomā.
Kasācijas sūdzībā norādīti šādi apstākļi.
[5.1] Apgabaltiesa nepareizi piemērojusi Civillikuma 1403., 1404., 1405.pantu, kā arī nepamatoti nav piemērojusi Civillikuma 1415. un 1438.pantu, jo par tiesisku darījumu var uzskatīt tikai tādu darījumu, kas noslēgts ar sabiedrības amatpersonu vai attiecīgi pilnvarotu pilnvarotas personas izteiktu gribu, pie kam nolūkā savstarpēji saistīties. Ja dalībnieka griba darījumā iztrūkst, nevar uzskatīt, ka darījums ticis noslēgts. Tāpat nevar uzskatīt, ka darījums ir apstiprināts.
[5.2] [Pers. A] nekādu saimniecisko darbību SIA „LORENCO” nav veicis, nav nevienu pilnvarojis darboties savā vārdā, bet par atbildētājas amatpersonu kļuvis pēc paziņu lūguma. Ar rakstveida pierādījumiem lietā apstiprinās fakts, ka atbildētājas amatpersona darījumus nav slēgusi un nav izpildījusi apstrīdētos darījumus. Atbildētājai nebija nolūks saistīties ar SIA „MK FASTEN”. Tādējādi apstiprinās fakts, ka darījumi faktiski nav notikuši un darījumu dokumenti parakstīti izskata pēc, lai radītu šķietamu pamatu naudas līdzekļu izskaitīšanai no prasītājas norēķinu konta.
Atbilstoši Civillikuma 1415.pantam apstrīdētie darījumi atzīstami par spēkā neesošiem, jo tie nodarījuši zaudējumus maksātnespējīgai sabiedrībai un tie atzīstami par fiktīviem un slēgtiem nolūkā apiet likumu un nepamatoti aizpludināt sabiedrības naudas līdzekļus.
[5.3] Apgabaltiesa nav piemērojusi Civillikuma 1415. un 1438.pantu, un nav norādījusi, kādēļ šīs normas nav jāpiemēro.
Administrators norādījis, ka apstrīdētie darījumi un to dokumenti parakstīti nolūkā izvairīties no pievienotās vērtības nodokļa nomaksas valsts budžetam, nepamatoti atskaitot priekšnodoklī. Apstrīdēto darījumu un fiktīvo dokumentu parakstīšanas mērķis ir bijis pretējs labiem tikumiem un vērsts uz to, lai apietu likuma „Par pievienotās vērtības nodokli” un likuma „Par uzņēmumu ienākuma nodokli” normas. Darījumi uzskatāmi par neatļautu un nepieklājīgu darbību, kas nevar būt par tiesiska darījuma priekšmetu.
Ar Valsts ieņēmumu dienesta dokumentiem apstiprinās fakts, ka atbildētāja par Maksātnespējas likuma 92.panta pirmās daļas 2.punkta piemērošanu un apstākļiem, kas to pierāda.
Apelācijas sūdzības iesniedzējs nav norādījis, kā juridiskā novērtējuma trūkums nepamatoti samazinājusi valsts budžetā maksājamo pievienotās vērtības nodokli. Tiesa nav ņēmusi vērā, ka tieši Valsts ieņēmumu dienesta kompetencē ietilpst konstatēt, vai nodokļi pareizi uzskatīti un samaksāti valsts budžetā.
[5.4] Tiesa nepareizi iztulkojusi Valsts ieņēmumu dienesta Valsts pārvaldes likuma 10.pantu, likuma „Par Valsts ieņēmumu dienestu” un likumu „Par pievienotās vērtības nodokli” (redakcijā līdz 2012.gada 31.decembrim). Valsts ieņēmumu dienests savas kompetences ietvaros secinājis, ka apstrīdētais rēķins nesatur patiesu informāciju. Valsts ieņēmumu dienesta lēmums ir spēkā stājies administratīvais akts.
[5.5] Nepareizi piemērots Civilprocesa likuma 92., 94. un 97.pants. Apgabaltiesa, neatzīstot par rakstveida pierādījumu [pers. A] Valsts ieņēmumu dienesta Finanšu policijā sniegto paskaidrojumu, nav ņēmusi vērā, ka atbilstoši Civilprocesa likuma 110.pantam tie ir rakstveida pierādījumi. Uz juridisko personu amatpersonu paskaidrojumu ir pieļaujamību tiesā noteikts Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta spriedumā lietā Nr. SKA-20/2006.
Valsts ieņēmumu dienesta Finanšu policijas pārbaude veikta likumā „Par valsts ieņēmumu dienestu” 16.panta trešajā daļā un 10.panta pirmās daļas 6.punktā noteiktā kārtībā un uz tās pamata pieņemtais Valsts ieņēmumu dienesta lēmums ir spēkā. Pierādījumi atzīstami par tiesiski iegūtiem un var tikt izmantoti procesā tiesā. Neiespējamība nopratināt nav iemesls, lai tos atzītu par nepieļaujamiem.
[5.6] Pirmās instances tiesa nav sniegusi viedokli par Maksātnespējas likuma 92.panta pirmās daļas 2.punkta piemērošanu. Zaudējumu nodarīšanas fakts un apmērs ir argumentēti norādīts prasībā, taču tas nav vērtēts šī panta kontekstā. Nepietiekami izvērtējot prasītāja no likuma normām izrietošu pienākumu izvērtēt parādnieka darījumus un celt prasību tiesā, nepamatoti secināts, ka prasība nav pamatota. Līdz ar to tiesa pārkāpusi Civilprocesa likuma 189.panta trešajā daļā, 190.panta pirmajā daļā, 426.panta pirmajā daļā un likuma „Par tiesu varu” 7.panta pirmajā daļā noteikto.
[6] Paskaidrojumus par kasācijas sūdzību iesniedzis [pers. B], norādot, ka spriedums ir taisnīgs, likumīgs un objektīvs, bet iesniegtā kasācijas sūdzība ir nepamatota un noraidāma. Kasācijas sūdzība vērsta uz to, lai Augstākās tiesas Civillietu departaments kasatora iesniegtos pierādījumus atzītu par pietiekamiem.
Kasācija sūdzības iesniedzēja viedoklis par Civillikuma 1403., 1404. un 1405.panta piemērošanu, bet 1415. un 1438.panta nepiemērošanu pamatots ar apgalvojumiem, kas vērsti uz pierādījumu pārvērtēšanu.
Nepamatots ir arguments, ka nepamatoti iztulkotas tiesību normas, kas noteic Valsts ieņēmumu dienesta kompetenci. Netiek apstrīdēts, ka Valsts ieņēmumu dienests darbojies kompetences robežās, taču Valsts ieņēmuma dienesta lēmums nav pietiekams pierādījums faktam, ka darījums nav noticis, jo Valsts ieņēmumu dienests neveic šādu izvērtējumu.
Nepamatots ir kasācijas sūdzības arguments, ka tiesa pārkāpusi procesuālo tiesību normas, kas novedis pie lietas nepareizas izspriešanas, jo tiesa pierādījumus pretēji prasītāja uzskatam atzina par nepietiekošiem.
Motīvu daļa
[7] Pārbaudījis sprieduma likumību attiecībā uz personu, kura to pārsūdzējusi, un attiecībā uz argumentiem, kas minēti kasācijas sūdzībā, kā to noteic Civilprocesa likuma 473.panta pirmā daļa, Civillietu departaments atzīst, ka spriedums atceļams un lieta nododama jaunai izskatīšanai apelācijas kārtībā.
[8] Pamatots ir kasācijas sūdzības arguments, ka zaudējumu nodarīšanas fakts un apmērs nav vērtēts Maksātnespējas likuma 92.panta pirmās daļas 2.punkta kontekstā.
Prasības pamats ir nevis tiesību normas, uz kurām atsaucies prasītājs, bet faktiskie apstākļi, kurus tas norāda, kā pamatu sava prasījuma pastāvēšanai (sk. SKC-635/2006). Tiesai pašai jāzina likumi, kuri piemērojami prasītāja norādītajos apstākļos (sk. V.Bukovskis. Civīlprocesa mācības grāmata. Rīga: Autora izdevums, 1933, 304.-305.lpp.; sk. arī Senāta spriedumus lietās Nr. SKC-10/2012, SKC-1491/2013, Civillietu departamenta spriedumus lietās Nr. SKC-41/2015, SKC-89/2015).
Šajā lietā prasība balstīta uz to, ka SIA „MK FASTEN” fiktīva darījuma ietvaros samaksājusi atbildētājai par nesniegtiem pakalpojumiem, tādējādi nodarot zaudējumus SIA „MK FASTEN” kā maksātnespējīgās sabiedrības kreditoriem. Tas, ka prasītājs norādījis virkni ar Civillikuma pantiem, nenozīmē, ka tiesa tādēļ var nepiemērot Maksātnespējas likuma 92.pantu, uz kuru arī cita starpā atsaucas prasītājs.
Turklāt Maksātnespējas likuma 92.panta kārtībā var tikt apstrīdēti arī fiktīvi darījumi, jo, kamēr tiesa nav atzinusi darījumu par spēkā neesošu, tas prezumējams par spēkā esošu. Savukārt Civillikuma vispārīgie noteikumi var tikt izmantoti, apstrīdot darījumus Maksātnespējas likumā noteiktajā kārtībā, ciktāl tas nav pretrunā ar Maksātnespējas likuma mērķiem, principiem un speciālajām normām.
[9] Civillietu departaments konstatē, ka tiesa spriedumā ir vispārināti norādījusi uz administratora pienākumu pierādīt prasību un atzinusi, ka juridisko personu pārstāvju rakstveida paskaidrojumi valsts institūcijām nevar kalpot par pierādījumu tiesā tam, ka attiecīgā persona darījumu nav slēgusi. Tiesas ieskatā Valsts ieņēmumu dienesta lēmums ir vienīgais prasītāja iesniegtais dokuments, uz kuru pamata administrators lūdzis atzīt apstrīdētos darījumus par spēkā neesošiem. Taču tiesa to nav atzinusi par pierādījumu prasībā apstrīdēto darījumu atzīšanai par spēkā neesošiem, tāpēc prasība noraidījusi.
Civillietu departaments piekrīt tiesas secinājumam, ka Valsts ieņēmumu dienesta funkcijās neietilpst darījumu juridiskā spēka izvērtēšana. Tomēr tiesai bija jāņem vērā tas, ka atsevišķas pazīmes, kuras Valsts ieņēmumu dienesta izmanto fiktīvu darījumu konstatēšanai nodokļu tiesību izpratnē, var sakrist ar fiktīva darījuma pazīmēm privāttiesiskajā izpratnē. Tādēļ Valsts ieņēmumu dienesta atzinums var tikt izmantots kā rakstveida pierādījums, analizējot katru tajā norādīto fiktīva darījuma pazīmi un norādot iemeslus, kāpēc tā atzīstama par derīgu vai nederīgu darījuma atzīšanai par spēkā neesošu. Šā iemesla dēļ tiesas arguments, ka Valsts ieņēmumu dienesta atšķirīgo funkciju dēļ tā atzinumam nav nozīmes šajā lietā, nav derīgs.
Balstoties uz minēto, Civillietu departaments par pamatotu atzīst kasācijas sūdzības argumentu, ka tiesa nav pietiekami pārbaudījusi un izvērtējusi prasītāja norādītos apstākļus, kas ir Civilprocesa likuma 189.panta trešās daļas pārkāpums un ir novedis pie nepietiekami motivēta sprieduma. Turklāt konkrētajā gadījumā šis pārkāpums varēja novest arī pie lietas nepareizas izspriešanas.
[10] Civillietu departaments, ņemot vērā kasācijas sūdzībā norādītos argumentus, secina, ka pārsūdzēto spriedumu nevar atzīt par likumīgu, tāpēc tas atceļams, nododot lietu jaunai izskatīšanai.
Rezolutīvā daļa
Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 474.panta 2.punktu, Civillietu departaments
nosprieda
Atcelt Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas Civillietu tiesas kolēģijas 2014.gada 15.oktobra spriedumu un nodot lietu jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
Spriedums nav pārsūdzams.

Tiesību aktu un nolēmumu rādītājs

Maksātnespējas likums (pieņemts 01.11.2007., spēkā līdz 01.11.2010.) 92.panta pirmās daļas 2.punkta
Civilprocesa likuma 189.panta trešā daļa

Senāta 2006.gada 15.novembra spriedums lietā Nr. SKC-635/2006
Senāta 2012.gada 1.februāra spriedums lietā Nr. SKC-10/2012, 
Senāta 2013.gada 31.maija spriedumus lietā Nr. SKC-1491/2013, 
Civillietu departamenta 2015.gada 27.februāra spriedums lietā Nr. SKC-41/2015,
Civillietu departamenta 2015.gada 29.jūnija spriedums lietā Nr. SKC-89/2015