Morālā kaitējuma atlīdzināšana, ja valsts institūcija pret personu darbojusies publisko tiesību jomā

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 17. novembra
SPRIEDUMS
Lieta Nr. C32296510
SKC–306/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā:
tiesnese referente M. Senkāne
tiesnese	A. Briede
tiesnesis	I. Bisters
rakstveida procesā izskatīja [pers. A] kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 4.decembra spriedumu civillietā [pers. A] prasībā pret Latvijas Republiku Iekšlietu ministrijas personā par zaudējumu un morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
Aprakstošā daļa
[1] [Pers. A] 2010.gada 1.jūnijā cēlis tiesā prasību pret Latvijas Republiku Iekšlietu ministrijas personā par zaudējumu un morālā kaitējuma atlīdzināšanu, kurā, pamatojoties uz Civillikuma 1779.pantu un likumu „Par izziņas izdarītāja, prokurora vai tiesneša nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzību”, lūdzis piedzīt no atbildētājas 539,90 Ls un tiesas izdevumus.
Prasībā norādīts, ka Rīgas Galvenās policijas pārvaldes 21.policijas nodaļas kārtības policijas inspektors 2004.gada 26.jūlijā sastādījis administratīvā pārkāpuma protokolu, kurā tika konstatēts, ka [pers. A] 2004.gada 17.jūlijā plkst. 01.00 klubā „Hot Rio”, Brīvības ielā 48/50, Rīgā, ļaunprātīgi nepakļāvās policijas darbinieku likumīgajām prasībām, tādējādi izdarot Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa 175.pantā paredzēto administratīvo pārkāpumu.
Lai gan prasītājs nebija pretojies, policijas darbinieki, pielietojot fizisku spēku, aizveduši viņu uz policijas iecirkni, kur viņam pazudis mobilais telefons „Nokia 5110” 114,18 Ls vērtībā. Policijas iecirknī prasītājam kļuvis slikti ar sirdi un viņš vērsies Rīgas 1.slimnīcā.
Ar Rīgas pilsētas centra rajona tiesas 2004.gada 19.augusta lēmumu prasītājs tika sodīts pēc Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa 175.panta, uzliekot naudas sodu 30 Ls. Ar Administratīvās apgabaltiesas 2006.gada 3.maija spriedumu minētais lēmums atcelts un lietvedība administratīvā pārkāpuma lietā izbeigta, spriedums ir stājies likumīgā spēkā.
Tā kā faktiski minētā policijas darbinieku rīcība atzīta par nepamatotu, atbildētājai ir jāatlīdzina prasītājam radītos zaudējumus, ko veido mobilā telefona „Nokia 5110” vērtība 114,18 Ls, izdevumi par banketu naktsklubā „Hot Rio” 199,20 Ls, morālā kaitējuma atlīdzība 200 Ls un apģērba tīrīšana 4,40 Ls.
[2] Ar Rīgas pilsētas Ziemeļu rajona tiesas 2013.gada 27.marta spriedumu prasība apmierināta daļēji. No Latvijas Republikas Iekšlietu ministrijas personā [pers. A] labā piedzīta atlīdzība par morālo kaitējumu 100 Ls. Daļā par zaudējumu atlīdzību prasība noraidīta. Noteiktas prasītāja tiesības par laiku no sprieduma spēkā stāšanās dienas līdz sprieduma izpildei saņemt no atbildētājas likumiskos 6 % no nenomaksātās piedzenamās summas. Prasības noraidītajā daļā spriedums netika pārsūdzēts un stājās likumīgā spēkā.
[3] Izskatījusi lietu sakarā ar Iekšlietu ministrijas iesniegto apelācijas sūdzību par spriedumu prasības apmierinātajā daļā, Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija 2013.gada 4.decembrī nospriedusi [pers. A] prasību par morālā kaitējuma piedziņu noraidīt un piedzīt atbildētājas labā tiesas izdevumus 50 Ls.
Spriedums pamatots ar šādiem motīviem.
[3.1] Satversmes 92.panta trešajā teikumā ir ietverta vispārēja garantija, ka indivīdam ir tiesības uz atlīdzību, ja valsts ir pārkāpusi tā tiesības. Atšķirībā no vispārējās tiesību aizsardzības garantijas, kas nostiprināta Satversmes 92.pantā, Eiropas Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 13.pantā un ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām 2.panta trešajā daļā, starptautiskajās un nacionālajās tiesībās īpaši paredzētas tiesību aizsardzības iespējas, kas attiecas vai nu uz kādām noteiktām personu grupām, vai noteiktiem tiesību aizskārumiem.
Likums „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” konkretizē Satversmes 92.panta trešo teikumu, paredzot atlīdzinājumu šajā likumā noteiktam personu lokam, proti, tām personām, kurām, lai gan tās nav vainīgas noziedzīgā nodarījumā vai administratīvā pārkāpumā, bijusi ierobežota brīvība, respektīvi, personām, kuru tiesības ir būtiski aizskartas un kurām nodarīts nopietns kaitējums. Minētā likuma 5.panta trešajā daļā ir paredzētas šo personu tiesības tiesas ceļā prasīt morālā kaitējuma atlīdzināšanu.
Tomēr likuma „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” mērķis nav reglamentēt atlīdzināšanas kārtību pilnīgi visos gadījumos, kad personām būtu atlīdzināms valsts institūciju vai amatpersonu nepamatotas rīcības rezultātā nodarītais kaitējums. Minētais likums neattiecas uz personām, kuras neatbilst tā 1., 2., un 3.pantā paredzētajiem kritērijiem to kopsakarā. Līdz ar to tiesas uzdevums katrā konkrētajā gadījumā ir vispirms pārbaudīt personas, kura lūdz atlīdzināt valsts institūciju vai amatpersonu nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto kaitējumu, atbilstību minētajās normās paredzētajiem kritērijiem.
[3.2] Administratīvā aizturēšana ir noregulēta Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa 253., 254. un 255.pantā. Lietā nav pierādījumu, ka prasītājs atbilstoši iepriekšminētajām normām ir bijis aizturēts. Līdz ar to konkrētajā gadījumā vienlaikus nepastāv likuma „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” 1., 2. un 3.pantā noteiktie kritēriji, un atbildētājs nepamatoti pretendē uz atlīdzību par morālo kaitējumu.
[3.3] Nav pamatoti apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi, ka prasītājs ir atsaucies uz Civillikuma 1779.pantu, bet tiesa papildus piemērojusi Civillikuma 1635.pantu, jo, kā atzīts tiesību doktrīnā, likumu neizrādīšana un pat nepareiza aizrādīšana neatņem prasītājam iespēju panākt taisnīgu tiesas aizsardzību, vēl vairāk tādēļ, ka tiesai pašai jāzina likumi un jāpiemēro tie ne tikai pēc likuma burta, bet arī pēc likuma gara.
[3.4] Pirmās instances tiesa bez ievērības atstājusi apstākli, ka personai tiesības prasīt atlīdzinājumu par morālo kaitējumu, pamatojoties uz Civillikuma 1635.pantu, saskaņā ar 2006.gada 26.janvāra likumu „Grozījumi Civillikumā” ir noteiktas no 2006.gada 1.marta. Tādējādi uz izskatāmo gadījumu minētā likuma norma nav attiecināma.
[3.5] Atbilstoši Augstākās tiesas Senāta 2012.gada 29.augusta spriedumā lietā Nr. SKC-459/2012 izteiktajām atziņām valsts kā juridiskās personas nevēlēšanās vai nespēja tās iekšienē atrisināt savas pārstāvības jautājumu nevar ietekmēt privātpersonas tiesības uz viņai pienākošos morālā kaitējuma atlīdzību, kas saskaņā ar likuma „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” 9.pantu izmaksājama no valsts budžetā speciāli šiem mērķiem paredzētajiem līdzekļiem. Līdz ar to faktam, ka prasība celta pret Latvijas Republiku Iekšlietu ministrijas, nevis Valsts policijas vai kādas citas iestādes personā, konkrētā gadījumā nav izšķirošas nozīmes.
[4] Par apelācijas instances tiesas spriedumu [pers. A] iesniedzis kasācijas sūdzību, kurā, lūdzis spriedumu atcelt un lietu nodot jaunai izskatīšanai.
Kasācijas sūdzības iesniedzēja ieskatā, tiesai bija jāpiemēro likums „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu”. Ar lietas materiāliem ir pierādīts, ka policijas darbinieku rīcība, nepamatoti nogādājot viņu policijas iecirknī, bijusi pretlikumīga, turklāt nodarījusi viņam zaudējumus. Līdz ar to ir konstatējami visi zaudējumu atlīdzības priekšnoteikumi: prettiesiska rīcība, zaudējumu esība un cēloniskais sakars.
Motīvu daļa
[5] Pārbaudījis lietā esošā sprieduma likumību attiecībā uz argumentiem, kas minēti kasācijas sūdzībā, kā tas noteikts Civilprocesa likuma 473.panta pirmajā daļā, Civillietu departaments atzīst, ka Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 4.decembra spriedums ir atceļams un tiesvedība lietā izbeidzama.
[6] [Pers. A] savu prasību par morālā kaitējuma atlīdzināšanu pamatojis ar likumu „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu”, kura 5.panta trešā daļa paredz šādas prasības izskatīšanu civilprasības kārtībā.
Satversmes 92.panta trešais teikums paredz, ka nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu.
Kā norādīts Satversmes tiesas 2001.gada 5.decembra spriedumā lietā Nr. 2001-07-0103, likums „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” konkretizē Satversmes 92.panta trešo teikumu, paredzot atlīdzinājumu noteiktam personu lokam – personām, kurām, lai gan tās nav vainīgas noziedzīgā nodarījumā vai administratīvā pārkāpumā, bijusi ierobežota brīvība, tādējādi nodarot tām nopietnu kaitējumu. Tomēr šī likuma mērķis nav reglamentēt atlīdzināšanas kārtību pilnīgi visos gadījumos, un tas neattiecas uz personām, kuras neatbilst tā 1., 2. un 3.pantā paredzētajiem kritērijiem to kopsakarā.
Lai persona saskaņā ar minēto likumu varētu prasīt zaudējumu atlīdzību (arī par morālo kaitējumu), vienlaikus ir jāpastāv 1.pantā minētajiem apstākļiem, 2.pantā noteiktajam tiesiskajam pamatam un 3.panta pirmajā daļā paredzētajam zaudējumu atlīdzināšanas gadījumam. Tiesas uzdevums katrā konkrētajā gadījumā ir vispirms pārbaudīt personas, kura lūdz atlīdzināt valsts institūciju vai amatpersonu nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto kaitējumu, atbilstību likuma „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” 1., 2. un 3.pantā paredzētajiem kritērijiem (skat. Augstākās tiesas Senāta 2013.gada 12.marta spriedumu lietā Nr. SKC-109/2013).
[6.1] Civillietu departaments piekrīt pārsūdzētajā spriedumā izteiktajai atziņai, ka [pers. A] šiem kritērijiem neatbilst, proti, viņa situācijā nav konstatējams nedz kāds no minētā likuma 2.pantā norādītajiem zaudējumu atlīdzināšanas tiesiskajiem pamatiem, nedz 3.panta pirmajā daļā norādītajiem zaudējumu atlīdzināšanas gadījumiem.
[6.2] Šādos apstākļos uz izskatāmo strīdu likums „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” nav attiecināms, un līdz ar to zūd arī pamats strīda izskatīšanai civilprasības kārtībā.
[7] Kā redzams no lietas materiāliem, [pers. A] savu tiesību aizskārumu nepārprotami saista ar iestādes prettiesisku faktisko rīcību, norādot, ka 2004.gada 17.jūlijā viņš no kluba „Hot Rio” bez likumīga pamata ticis nogādāts uz Rīgas pilsētas Galvenās policijas pārvaldes 21. policijas nodaļu.
[7.1] Lietā nav strīda, un tas izriet arī no Administratīvās apgabaltiesas 2006.gada 3.maija sprieduma, ka policijas darbinieku rīcība, pieprasot [pers. A] doties uz policijas iecirkni un viņu tur arī nogādājot, nebija likumīga, jo klubā “Hot Rio” notikušais konflikts tika atrisināts uz vietas (skat. lietas 11. lpp.).
[7.2] Atbilstoši Administratīvā procesa likuma 92.pantam (redakcijā no 2004.gada 1.februāra līdz 2006.gada 30.novembrim) personai ir tiesības prasīt atlīdzinājumu par mantiskajiem zaudējumiem, personisko un morālo kaitējumu, kas viņai nodarīts ar administratīvo aktu vai iestādes faktisko rīcību. Ja atlīdzinājums nav prasīts vienlaicīgi ar administratīvā akta vai faktiskās rīcības apstrīdēšanu vai pārsūdzēšanu, iesniegumu par atlīdzinājumu var iesniegt iestādei, kas nodarījusi zaudējumus vai kaitējumu. Atlīdzinājumu var prasīt, ja ir pabeigta administratīvās lietas izskatīšana pēc būtības. Uz iesniegumu par atlīdzinājumu izskatīšanu attiecināmi šā likuma noteikumi par administratīvo aktu (Administratīvā procesa likuma 93. panta trešā daļa).
Savukārt Satversmē un Administratīvā procesa likumā privātpersonai noteiktās tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu par mantisko zaudējumu vai personisko kaitējumu, arī morālo kaitējumu (turpmāk — zaudējuma atlīdzinājums), kas tai nodarīts ar valsts pārvaldes iestādes prettiesisku administratīvo aktu vai prettiesisku faktisko rīcību, nodrošina Valsts pārvaldes iestāžu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas likums. Atbilstoši tā 15.pantam iesniegums par šādu zaudējumu atlīdzinājumu iesniedzams iestādei, kura zaudējumus nodarījusi, turklāt saskaņā ar 17.pantu iesniegums jāiesniedz gada laikā no dienas, kad persona uzzināja vai tai vajadzēja uzzināt par zaudējumu.
Šajā likumā arī paredzēta kārtība, kādā tiek izskatīts minētais iesniegums, lēmuma pieņemšanas procedūra un pārsūdzēšanas kārtība tiesā atbilstoši Administratīvā procesa likuma noteikumiem (22. pants).
[7.3] Tādējādi gadījumā, ja [pers. A] ar iestādes – Valsts policijas – 2004.gada 17.jūnija faktisko rīcību tika nodarīts morālais kaitējums, viņam atbilstoši tā brīža tiesiskajam regulējumam savas tiesības bija iespējams aizstāvēt vai nu vienlaicīgi ar administratīvā akta vai faktiskās rīcības apstrīdēšanu, vai arī ne vēlāk kā viena gada laikā pēc Administratīvās apgabaltiesas 2006.gada 3.maija sprieduma stāšanās likumīgā spēkā vēršoties Valsts policijā ar iesniegumu par zaudējumu atlīdzināšanu. Nevienu no minētajām iespējām prasītājs nav izmantojis.
[8] Atbilstoši Civilprocesa likuma 1.panta pirmās daļas noteikumiem katrai fiziskai un juridiskai personai ir tiesības uz savu aizskarto civilo tiesību vai ar likumu aizsargāto interešu aizsardzībai tiesā.
„Izšķirot jautājumu par lietas pakļautību, (..) tiesai jākonstatē, ka iestāde rīkojusies publisko tiesību jomā (Administratīvā procesa likuma 1.panta trešā daļa, 89.panta pirmā daļa). Jēdziens „publisko tiesību joma” kalpo arī, lai norobežotu publiski tiesisko strīdu izskatīšanu administratīvajā tiesvedībā no privāttiesisku strīdu izskatīšanas civiltiesiskajā tiesvedībā (skat. Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta spriedumu lietā Nr. SKA-235/2012).
Civillietu departaments atzīst, ka konkrētajā gadījumā Valsts policija kā valsts institūcija attiecībā pret [pers. A] darbojusies publisko tiesību jomā, līdz ar to no šīm attiecībām izrietošais strīds nav pakļauts izskatīšanai civiltiesiskajā tiesvedībā.
Kā norādīts Civillietu departamenta paplašinātā sastāva 2015.gada 29.oktobra spriedumā lietā Nr. SKC-71/2015, „apstāklis, ka persona nav pilnvērtīgi izmantojusi likumā noteikto regulējumu savu interešu aizstāvībai administratīvā procesa ietvaros vai arī tā nav devusi gaidīto rezultātu, nepārvērš konkrēto tiesisko attiecību par civiltiesisku strīdu.”
[9] Atbilstoši Civilprocesa likuma 223.panta pirmajam punktam tiesa izbeidz tiesvedību lietā, ja lietas izskatīšana nav pakļauta tiesai prasības tiesvedības kārtībā.
Konstatējot strīda pakļautības noteikumu pārkāpumu, tiesvedība lietā ir izbeidzama, nevērtējot kasācijas sūdzībā izteiktos argumentus, kas attiecas uz tā būtību.
Rezolutīvā daļa
Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 474. panta 3. punktu, Civillietu departaments
nosprieda
Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 4.decembra spriedumu atcelt un tiesvedību lietā izbeigt.
Spriedums nav pārsūdzams.

Tiesību aktu no tiesas spriedumu saraksts
Satversmes 92.pants
Administratīvā procesa likuma 1.panta trešā daļa
22.pants
89.pants pirmā daļa
92.pants
93.panta trešā daļa

Civilprocesa likuma 1.panta pirmās daļas
223.panta 1.punkts
473.panta pirmā daļa
474.panta 3.punkts

Likums „Par izziņas iestādes, prokuratūras vai tiesas nelikumīgas vai nepamatotas rīcības rezultātā nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu” (pieņemts 28.05.1998.)
1.pants
2.pants
3.panta pirmā daļa
5.panta trešā daļa
Valsts pārvaldes iestāžu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanas likums (pieņemts 02.06.2005.)
15.pants
17.pants

Satversmes tiesas 2001.gada 5.decembra spriedums lietā Nr. 2001-07-0103
Lieta C17101312 Civillietu departamenta paplašinātā sastāva 2015.gada 29.oktobra spriedums Nr. SKC-71/2015
Lieta C32318709 Augstākās tiesas Senāta 2013.gada 12.marta spriedumu Nr. SKC-109/2013
Lieta A7033011/6 Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamenta lēmumu Nr. SKA-235/2012