Apstrīdētās īres maksas piemērošana

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 30. maija
SPRIEMUMS
Lieta Nr. C30491910
SKC–246/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā:
tiesnese referente V.Cīrule 
tiesnese I.Lauka
tiesnesis A.Strupišs
izskatīja rakstveida procesā lietu sakarā ar [pers. A] kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 9.oktobra spriedumu [pers. A] prasībā pret [pers. B] par īres maksas paaugstināšanu.

Aprakstošā daļa

[1] [Pers. A] 2010.gada 15.aprīlī cēla tiesā prasību pret [pers. B] par īres maksas paaugstināšanu, lūdzot noteikt dzīvokļa [adrese], Rīgā, īres maksu 2,64 Ls mēnesī par 1 m2, īres maksa un maksa par komunālajiem pakalpojumiem veicama līdz katra mēneša 20.datumam, maksājuma kavējuma gadījumā līgumsodu 0,5% par katru nokavējuma dienu no laikus nenomaksātā maksājuma.
Prasība pamatota ar šādiem apstākļiem.
[1.1] [Pers. A] ir nekustamā īpašuma [adrese], Rīgā īpašnieks. Atbildētājs dzīvojamā ēkā [adrese] lieto dzīvokli Nr.15 ar kopējo platību 50 m2. Dzīvojamās telpas īres līgums starp pusēm nav noslēgts.
[1.2] Prasītājs 2008.gada 11.oktobrī atbildētājam nosūtīja paziņojumu par īres maksas paaugstināšanu, kā arī īres maksas finansiālo pamatojumu, kurā norādīts, ka no 2009.gada 15.aprīļa tiks paaugstināta dzīvojamās telpas īres maksa un tā būs 2,64 Ls mēnesī par 1 m2, īres maksas apmēru var koriģēt atbilstoši inflācijai valstī.
Atbildētājs informēja, ka īres maksas paaugstināšanai nepiekrīt, līdz ar to no 2009.gada 15.aprīļa rēķinos veic korekciju un īres maksu maksā pēc saviem aprēķiniem, neņemot vērā prasītāja paziņojumu par īres maksas paaugstināšanu.
Prasība pamatota ar likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 13.pantu, Civillikuma 2122. un 2123.pantu.
[2] Ar Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesas 2013.gada 5.februāra spriedumu prasība noraidīta.
Spriedumā norādīti šādi motīvi.
[2.1] Atbilstoši Satversmes tiesas 2006.gada 8.marta spriedumam no 2007.gada 1.janvāra atcelti un nedarbojas likuma ,,Par dzīvojamo telpu īri” Pārejas noteikumu 4., 5., 7. un 8.punkts, un denacionalizētās mājās, kurās dzīvojamās telpas īres līgums noslēgts pirms namīpašuma denacionalizācijas, turpmāk īres maksas apmēru nosaka izīrētājam un īrniekam abpusēji vienojoties. Ja šāda vienošanās netiek panākta, strīds par īres maksas apmēru jārisina tiesā.
Tā kā 2002.gada 20.janvāra Ministru kabineta noteikumi Nr. 45 „Dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošu apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanas metodika” 2010.gada 1.septembrī sakarā ar grozījumiem likumā „Par dzīvojamo telpu īri” ir zaudējuši spēku un Ministru kabinets citu metodiku par apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanu uz sprieduma taisīšanas dienu nav izdevis, izlemjot konkrēto strīdu un nosakot īres maksas apmēru, jāvadās tikai no likuma „Par dzīvojamās telpas īri” 11.panta.
[Pers. A] pieprasīja īres maksu 2,64 Ls mēnesī par 1 m2, ko vēlāk samazināja līdz 2,51 Ls. No atbildētāja paskaidrojumiem izriet, ka viņš par dzīvokļa īri maksā īres maksu 0,72 Ls par 1 m2 un uzskata to par pietiekamu. Lietā nav strīda, ka prasītājs ir tiesīgs paaugstināt dzīvojamās telpas īres maksu atbilstoši likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 13.panta noteikumiem.
[2.2] Prasītājs 2008.gada 4.oktobrī atbildētājam nosūtīja brīdinājumu par īres maksas paaugstināšanu no 2009.gada 15.aprīļa, nosakot īres maksu 2,64 Ls par 1 m2.
Nosūtot minēto brīdinājumu, prasītājs nav ievērojis likuma ,,Par dzīvojamo telpu īri” 13.panta noteikumus, atbilstoši kuriem brīdinājumā norādāms īres maksas paaugstināšanas iemesls un finansiālais pamatojums. Brīdinājumam pievienotais pielikums, ko prasītājs nosaucis par īres maksas paaugstināšanas finansiālo pamatojumu, nesatur likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 11.pantā minētās pozīcijas. Īres maksas finansiālajā pamatojumā vispārīgā veidā ir norādīti mājas apsaimniekošanas izdevumi.
[2.3] Lai pierādītu īres maksas finansiālajā pamatojumā norādītos apsaimniekošanas izdevumu atsevišķus veidus, prasītājs tiesvedības laikā papildus iesniedza mājas [adrese], Rīgā dzīvojamās telpas īres maksas aprēķinu, kuram pievienojis rēķinus, kvītis, konta pārskatus, maksājuma uzdevumus un tāmes. Minētie dokumenti nav vērtējami kā pierādījumi īres maksas noteikšanai.
Nav iespējams secināt īres maksas apmēra un tajā iekļauto pozīciju apmēra pamatotību, jo aprēķinus veicis prasītājs un nekādi pierādījumi bez prasītāja iesniegtajiem atsevišķiem rēķiniem un izdrukām no grāmatvedības programmām, kas pamatotu veikto aprēķinu, un tajā iekļautās summas, nav iegūti. Turklāt minētajos izdevumos nepamatoti iekļautas pozīcijas - kantora telpu elektroenerģijas patēriņa izmaksas, kantora telpu apsardzes izmaksas, kantora telpu apkures izmaksas, juridisko pakalpojumu izmaksas, bankas pakalpojumu izmaksas un telekomunikāciju pakalpojumu izmaksas. Šīs pozīcijas neatspoguļo izdevumus, balstoties uz kuriem varētu noteikt īres maksu.
Ņemot vērā minēto, no prasītāja iesniegtā īres maksas finansiālā pamatojuma nav iespējams veikt īres maksas apmēra aprēķinu, līdz ar to tas nevar būt par pamatu īres maksas 2,51 Ls par 1 m2 mēnesī noteikšanai.
[3] Izskatot lietu sakarā ar [pers. A] apelācijas sūdzību, Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija ar 2013.gada 9.oktobra spriedumu prasību noraidījusi.
Spriedumā norādīti šādi motīvi.
[3.1] Pirmās instances tiesa pareizi konstatējusi lietas faktiskos apstākļus un devusi tiem pamatotu juridisku novērtējumu, kā arī objektīvi novērtējusi pierādījumus, tādējādi atzīstams, ka pirmās instances tiesas spriedumā ietvertais pamatojums ir pareizs un pietiekams, kam atbilstoši Civilprocesa likuma 432.panta piektās daļas noteikumiem, Civillietu tiesas kolēģija pievienojas.
[3.2] Īres maksas paaugstināšanas finansiālajam pamatojumam ir jāatbilst likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 11.panta noteikumiem par mājas uzturēšanas (apsaimniekošanas) izdevumu, peļņas daļas iekļaušanu īres maksā, kā arī Ministru kabineta 2002.gada 29.janvāra noteikumu Nr.45 „Dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanas metodika” (turpmāk - Noteikumi Nr.45) prasībām. No Noteikumu Nr. 45 1.pielikuma secināms, ka apsaimniekošanas izdevumos var ieskaitīt tikai tos faktiskos izdevumus, kas izīrētājam reāli ir radušies un kas apstiprinās ar attiecīgiem pierādījumiem.
Īres maksas paaugstināšanas finansiālo pamatojumu prasītājs ir sastādījis 2008.gada 10.oktobrī un tajā norādījis izdevumus, kas nepieciešami dzīvojamās mājas [adrese], Rīgā apsaimniekošanas un uzturēšanas izdevumu segšanai un peļņai 2009.gadā, kā arī turpmākajos gados.
Ņemot vērā minēto, īres maksas paaugstināšanas finansiālajā pamatojumā prasītājs bez tiesiska pamata ir iekļāvis priekšā stāvošus apsaimniekošanas izdevumus, tādējādi 2008.gada 10.oktobra pamatojumu nevar uzskatīt par īres maksas paaugstināšanas finansiālo pamatojumu likuma „Par dzīvojamo telpu īri” izpratnē. Līdz ar to prasītāja iesniegtais īres maksas paaugstināšanas finansiālais pamatojums nav vērtējams kā pierādījums īres maksas noteikšanai. Šādā situācijā nav iespējams izšķirt strīdu par īres maksas apmēru.
[3.3] Nepamatots ir apelācijas sūdzības arguments, ka lietā iesniegti pierādījumi par apsaimniekošanas izdevumiem 2009.gadā, jo prasītājs apsaimniekošanas izdevumos var ieskaitīt tikai tos faktiskos izdevumus, kas viņam radušies līdz 2008.gada 5.oktobrim, proti, līdz laikam, kad tika sagatavots brīdinājums par īres maksas paaugstināšanu un īres maksas paaugstināšanas finansiālais pamatojums, iesniedzot par to attiecīgus pierādījumus.
No prasītāja iesniegtajām SIA „MANASS” un AS „Komunālprojekts” tāmēm redzams, ka tās sastādītas par apsaimniekošanas izdevumiem 2009.gadā.
Pat pareiziem atzīstami atbildētāja iebildumi, ka finansiālais pamatojums ir sastādīts 2008.gada 10.oktobrī, taču tāmes, ar kurām tas balstīts, prasītāja pārstāve tiesā iesniedza tikai 2011.gada 24.augustā. Tāpat konkrētajā gadījumā jāņem vērā atbildētāja likumīgās intereses, jo viņam ir tiesības paļauties uz to, ka tiesā strīds par īres maksas paaugstināšanu tiks vērtēts atbilstoši brīdinājumā norādītajam īres maksas paaugstināšanas finansiālajam pamatojumam.
Nav nozīmes apelācijas sūdzības argumentam par tiesas nepamatotu secinājumu, ka pozīcijas - kantora telpu elektroenerģijas izmaksas, kantora telpu apsardzes izmaksas, kantora telpu apkures izmaksas, juridisko pakalpojumu izmaksas, bankas pakalpojumu izmaksas un telekomunikāciju pakalpojumi, tāmē ir iekļautas bez tiesiska pamata, jo iepriekš jau konstatēts, ka tāmes ir sastādītas par apsaimniekošanas izdevumiem 2009.gadā.
[4] Kasācijas sūdzību par minēto spriedumu iesniedzis [pers. A], lūdzot to atcelt un nodot lietu jaunai izskatīšanai.
Kasācijas sūdzībā norādīti šādi argumenti.
[4.1] Tiesas spriedums neatbilst Civilprocesa likuma 193.panta prasībām. Kļūdains ir tiesas secinājums, ka atbilstoši Noteikumu Nr. 45 1.pielikumam apsaimniekošanas izdevumos var ieskaitīt tikai tos faktiskos izdevumus, kas izīrētājam reāli ir radušies un kas apstiprinās ar attiecīgajiem pierādījumiem, jo minēto noteikumu 1.pielikuma saturs to neapstiprina, bet paredz tikai pozīciju uzskaitījumu, kas iekļaujamas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanā, neprecizējot vai šiem izdevumiem ir jābūt segtiem vai tikai plānotiem. Turklāt tieši šajā pielikumā iekļauti izdevumi, kurus tiesas uzskatījušas par nepamatotiem.
[4.2] Noteikumu Nr.45. 4.punktā paredzēts, ka apsaimniekošanas izdevumus aprēķina latos par dzīvojamās telpas kopējās platības 1 m2 apsaimniekošanu saskaņā ar apsaimniekotāja sastādīto izdevumu tāmi kalendāra gadam. Tāme pēc būtības ir izdevumu aprēķins konkrēta darba apjoma veikšanai, kas tiek sastādīts pirms darbu izpildes, pamatojoties uz sastādīšanas brīdī spēkā esošiem dokumentiem uz cenrāžiem. Tāmē norādīto darbu izmaksas atbilst faktiskajām darba izpildes izmaksām, kas plānotas nākotnē, nevis jau veiktajām. Šāds viedoklis pamatots arī ar Ministru kabineta noteikumu Nr. 1014 „Kārtība kādā aprēķināma maksa par dzīvojamās mājas pārvaldīšanu un apsaimniekošanu” 3.punktu, kurš paredz, ka mājas pārvaldnieks sastāda dzīvojamās mājas apsaimniekošanas darbu tāmi kalendārajam gadam un informē dzīvokļu īpašniekus par noteiktam laika posmam paredzētajām izmaksām, kuras dzīvokļu īpašnieki, sasaucot kopsapulci, izskata un apstiprina.
Tiesa nav devusi vērtējumu apstāklim, ka atbildētājs neizteica iebildumus pret brīdinājumam pievienoto finansiālo pamatojumu.
[4.3] No 2006.gada 16.decembra Ministru kabineta noteikumiem „Par Latvijas būvnormatīvu LBN 501-06 „Būvizmaksu noteikšanas kārtība” un Ministru kabineta 2009.gada 20.janvāra instrukcijas Nr. 2 „Kārtība, kādā valsts budžeta iestādes sagatavo un apstiprina valsts budžeta programmu, apakšprogrammu un pasākumu tāmes kārtējam gadam” secināms likumdevēja skaidri norādītais tāmes definējums – kalendāra gadam priekšā stāvošo izdevumu aprēķins. Līdz ar to tiesas secinājums par īres maksas paaugstināšanas finansiālajā pamatojumā prasītāja bez tiesiska pamata iekļautajiem priekšā stāvošajiem apsaimniekošanas izdevumiem, kuru dēļ minētais dokuments nav uzskatāms par īres maksas finansiālo pamatojumu likuma „Par dzīvojamo telpu īri” izpratnē, nav balstīts uz tiesību normām.
[4.4] Paziņojums par īres maksas paaugstināšanu atbildētājam nosūtīts 2008.gada 10.oktobrī, proti, likumā „Par dzīvojamo telpu īri” 13.pantā noteiktajā termiņā. Līdz ar to atbildētājs par īres maksas paaugstināšanu brīdināts vairāk nekā sešus mēnešus pirms prasības celšanas, bet šai maksai nav piekritis, tas ir, pastāv likumā paredzētie priekšnoteikumi, lai īres maksu noteiktu tiesa, ko tā nav izdarījusi, noraidot prasību. Gadījumos, kad īrnieks nepiekrīt īres maksas paaugstinājumam, likumdevējs paredzējis jautājuma izšķiršanu tiesā, kurai būtu jāvērtē finansiālā pamatojuma saturs pēc būtības, pretējā gadījumā nav skaidrs no kāda finansiālā aprēķina – tāmes kalendārajam gadam, vadīties namīpašniekam, nosakot īres maksu nulles punktā, kad vēl izdevumi nav bijuši, jo priekšā stāvošos izdevumus aprēķinā, tiesas ieskatā, ņemt vērā nav pamata, tādējādi īres maksai jābūt nullei.
Dzīvojamai mājai [adrese], Rīgā vidējais normatīvais kalpošanas ilgums ir 125 gadi un nepieciešamie apsaimniekošanas izdevumi ir nesamērīgi lieli, jo 69 ēkas ekspluatācijas gadu laikā iepriekšējie pārvaldnieki nerūpējās par ēkas pienācīgu apsaimniekošanu un līdzekļus ēkas apsaimniekošanai no 1993.gada nebija iespējams iegūt no zemām dzīvokļu īres maksām (0,0831 Ls/1 m2), no 1993.gada līdz 2008.gadam – 0,30 Ls/1m2.
[4.5] Tiesa, norādot, ka jāņem vērā atbildētāja intereses, nav ņēmusi vērā Civillikuma 2020.pantā noteikto, ka nomas vai īres maksai jābūt patiesai atlīdzībai par lietas lietošanu, un tādēļ to nedrīkst nolikt tikai skata pēc. Turklāt Satversmes 105.pantā garantētās tiesības uz īpašumu ietver arī tiesības gūt labumu no sev piederošās lietas, tostarp, to izīrējot, kas nevien nodrošina īpašuma uzturēšanu, bet arī dod peļņu īpašniekam. Ja īpašnieks nevar savu lietu brīvi lietot, tai skaitā, izīrēt, gūstot no tās iespējamos labumus, viņa tiesības uz īpašumu ir ierobežotas.
[5] [Pers. B] paskaidrojumos sakarā ar kasācijas sūdzību norāda, ka spriedums ir likumīgs un pamatots.
Motīvu daļa

[6] Pārbaudījis lietā esošā sprieduma likumību attiecībā uz personu, kura spriedumu pārsūdzējusi, un attiecībā uz argumentiem, kas minēti kasācijas sūdzībā, kā tas noteikts Civilprocesa likuma 473.panta pirmajā daļā, Civillietu departaments atzīst, ka spriedums atceļams.
[7] Strīdu par īres maksas apmēra paaugstināšanu tiesa izspriedusi, pamatojoties uz likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 11.pantu, 13.pantu un Ministru kabineta 2002.gada 29.janvāra noteikumiem Nr.45 „Dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanas metodika”.
[7.1] Likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 11.pants noteic, ka dzīvojamās telpas īres maksu veido apsaimniekošanas izdevumi un peļņa.
Savukārt apsaimniekošanas izdevumu apmēra noteikšanu detalizēti regulē Ministru kabineta 2002.gada 29.janvāra noteikumi Nr.45 „Dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanas metodika” (kas bija spēkā līdz 2010.gada 1.septembrim - turpmāk Ministru kabineta noteikumi Nr.45). Atbilstoši minēto noteikumu 4.punktam apsaimniekošanas izdevumus aprēķina saskaņā ar apsaimniekotāja sastādīto izdevumu tāmi kalendāra gadam.
Līdzīgs regulējums ir 2008.gada 9.decembra Ministru kabineta noteikumos Nr.1014 „Kārtība, kādā aprēķināma maksa par dzīvojamās mājas pārvaldīšanu un apsaimniekošanu”, kur 1.punkta 1.1.apakšpunktā noteikts, ka dzīvojamās mājas pārvaldnieks sastāda dzīvojamās mājas uzturēšanas un apsaimniekošanas darbu tāmi kalendāra gadam. Ja dzīvokļu īpašnieki nolēmuši apstiprināt dzīvojamai mājai aprēķināto pārvaldīšanas un apsaimniekošanas maksu nākamajam kalendāra gadam, dzīvojamās mājas pārvaldnieka aprēķinātā maksa nākamajam kalendāra gadam stājas spēkā ar 1.janvārī vai ar citu pārvaldnieka noteiktu termiņu (sk.12.punktu). Lai gan Ministru kabineta noteikumi Nr. 45 tieši nenoteic, ka tāme sastādāma nākamajam kalendāra gadam, no iepriekš minētā normatīvā regulējuma attiecībā uz dzīvojamas mājas pārvaldnieku secināms, ka pēc analoģijas dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu tāmi sastāda nākamajam kalendāra gadam, un tajā iekļaujamas paredzamās apsaimniekošanas izmaksas. Tādējādi apelācijas instances tiesas atzinums, ka apsaimniekošanas izdevumos var ieskaitīt tikai tos faktiskos izdevumus, kas izīrētājam reāli ir radušies līdz 2008.gada 5.oktobrim, bet priekšā stāvošie apsaimniekošanas izdevumi 2009.gadam nav pamats īres maksas palielināšanai, neatbilst Ministru kabineta noteikumu Nr. 45 4.punktam un likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 11.pantam.
[7.3] Atbilstoši likuma „Par dzīvojamo telpu īri” 13.panta otrajai daļai, ja dzīvojamās telpas īres līgumā ir paredzēta iespēja līguma darbības laikā paaugstināt dzīvojamās telpas īres maksu, izīrētājs vismaz sešus mēnešus iepriekš rakstveidā brīdina īrnieku par tās paaugstināšanu, ja vien īres līgumā nav noteikts citādi. Brīdinājumā norādāms īres maksas paaugstināšanas iemesls un finansiālais pamatojums. Savukārt minētā panta trešā daļa noteic, ka strīdus, kas rodas sakarā ar dzīvojamas telpas īres līguma grozīšanu izšķir tiesa.
No iepriekš minētajām tiesību normām izriet, ka izīrētājam, izsniedzot brīdinājumu, jāpievieno īres maksas paaugstināšanas finansiālais pamatojums, jo tas dod iespēju īrniekam izšķirties, pieņemt piedāvāto īres maksu vai nepieņemt. Īrniekam noraidot izīrētāja piedāvāto īres maksas paaugstinājumu, strīds starp pusēm jāizšķir tiesai.
[7.4] Lietā nav strīda, ka prasītājs ievērojis likumā noteikto sešu mēnešu, brīdinot 2005.gada 10.oktobrī atbildētāju par īres maksas paaugstināšanu no 2009.gada 15.aprīļa.
Kā redzams no lietas materiāliem, paziņojumam par īres maksas paaugstināšanu finansiālais pamatojums ir pievienots. Apstāklis, ka tā atšifrējums – tāme tika iesniegta vēlāk, ceļot prasību tiesā, nedod iemeslu atzinumam, kā to uzskatījusi apelācijas instances tiesa, ka finansiālais pamatojums nav bijis un tādēļ prasība noraidāma.
[7.5] Ievērojot to, ka īres maksas apmēra noteikšanas procesā nosakāms brīdis, ar kuru īrniekam jāsāk maksāt īres maksa tādā apmērā, kādu noteikusi tiesa, Civillietu departaments norāda, ka gadījumā, ja tiesa izīrētāja prasību par īres maksas paaugstināšanu atzīst par pamatotu pilnā apjomā un īrniekam izsniegtajā brīdinājumā bija dots finansiālais pamatojums īres maksas paaugstināšanai, tad īrniekam īres maksu tiesas noteiktajā apmērā jāmaksā no brīža, kad iestājies izīrētāja brīdinājumā norādītais sešu mēnešu termiņš. Turpretim, ja izīrētājs piedāvājis paaugstināt īres maksu tādā apmērā, kuru tiesa atzīst par nepamatotu, un ar spriedumu tiek noteikts cits - mazāks īres maksas apmērs, tad tas jāmaksā no sprieduma pieņemšanas brīža. Savukārt gadījumā, ja finansiālais pamatojums tiek dots tikai prasības pieteikumā, un tiesa atzīst pieprasīto īres maksas apmēru par pamatotu, īres maksa šādā apmērā jāmaksā no dienas, kad prasības pieteikums iesniegts tiesā (sk. Senāta 2011.gada 16.novembra spriedumu lietā Nr. SKC-195, 2012.gada 22.februāra spriedumu lietā Nr. SKC-52, 2013.gada 4.janvāra spriedumu lietā Nr. SKC-180).
[8] Apkopojot iepriekš minēto, Civillietu departaments uzskata, ka spriedumu nevar atzīt par pamatotu, tas ir atceļams minēto materiālo tiesību normu nepareizas piemērošanas dēļ.
[9] Atceļot spriedumu, saskaņā ar Civilprocesa likuma 458.panta otro daļu atbildētājam atmaksājama iemaksātā drošības nauda 200 Ls, kas atbilstoši Latvijas Bankas noteiktajam valūtas kursam ir 284, 57 EUR.

Rezolutīvā daļa

Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 474.panta 2.punktu, Augstākās tiesas Civillietu departaments
nosprieda

Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 9.oktobra spriedumu atcelt un nodot lietu jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
Atmaksāt [pers. A] drošības naudu 284,57 EUR (divi simti astoņdesmit četri euro un 57 centi). Spriedums nav pārsūdzams.

Tiesību aktu un spriedumu saraksts

Likums „Par dzīvojamo telpu īri” (pieņemts: 16.02.1993) 11. pants
13. panta otrā daļa

Ministru kabineta 2008. gada 9. decembra noteikumi Nr. 1014 „Kārtība, kādā aprēķināma maksa par dzīvojamās mājas pārvaldīšanu un apsaimniekošanu”

Ministru kabineta 2002. gada 29. janvāra noteikumi Nr. 45 „Dzīvojamās telpas īres maksā ietilpstošo apsaimniekošanas izdevumu aprēķināšanas metodika”

Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2013. gada 4. janvāra spriedums lietā Nr. SKC-180
Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2012. gada 22. februāra spriedums lietā Nr. SKC-52
Augstākās tiesas Senāta Civillietu departamenta 2011. gada 16. novembra spriedums lietā Nr. SKC-195